![77th Cannes Game](/cannesgame/BannerNewV2.gif)
Er det noe jeg har savnet så er det Metroid. Jeg bli trist av å se at Nintendo bryr seg så lite som de gjør om denne fantastiske serien. Derfor er det tilfredsstillende at en mann ved navnet Tom Happ har valgt å lage et spill som beholder ånden til Nintendos fantastisk Metroid - helt alene. På overflaten ser det ut som, og oppfører seg som et NES-spill. Grafikken er lik, lyd- og musikk-typen er den samme, til og med måten det spiller på er likt. I hvert fall på overflaten.
Når man først begynner å grave kommer det frem hvor utrolig mye dybde dette spillet har. Alle hemmeligheten, og den tilfredstillelsen man får av å oppgradere hovedrollekarakteren, Trace. Eller følelsen du får når du utrydder den store stygge skorpionen som har drept deg opptil flere ganger på rad. Det er så gøy å se utviklere som velger å fokusere, samt redusere spill ned til det som til syvende og sist er det viktigste man har, nemlig spillgleden. Og her snakker vi absolutt spillglede.
Man starter spillet ved å skaffe seg et våpen, og dette ene våpenet følger deg gjennom hele spillet. Du vil få oppgraderinger til det som gjør det sterkere, samt gir det nye egenskaper som for eksempel eksplosive kuler du kan detonere etter å ha skutte dem ut. Eller små kuler som danner et lite tårn av flammer foran deg. De fleste hovedfiendene i spillet har en unik svakhet, og du må finne den. Du har lagringsområder rundt omkring akkurat som i Metroid, og når man dør er det her man starter. Spillet slutter altså ikke, du går bare gjennom en slags reinkarnasjon og så bærer det videre. Andre oppgraderinger er å øke helsen du har, eller nye laboratoriefrakker som lar deg bevege deg gjennom vegger - eventuelt gjennom fiender for så å skade dem. Du får også tilgang til en drone som lar deg komme til steder i spillet som du ikke kan nå.
Verdenen du løper rundt i er delt opp i seksjoner som alle har en hovedfiende man må utrydde. Denne verdenen er virkelig stor, og når man tror man har utforsket alt finner man nok et sted på kartet man ikke har besøkt fordi man ikke kunne tidligere. Det er altså alltid noe å gjøre. Det er også steder i spillet som er tilfeldig generert, noe som betyr at om du spiller det på nytt er fiendene, hemmeligheten og selve oppsettet annerledes enn den første gang du spilte det. Når man til slutt er ferdig med spillet kan man jo ta for seg "speed run"-modusen som tar tiden på hvor fort du klarer å bli ferdig med det. Her er imidlertid ingenting tilfeldig - alt er likt for alle slik at man kan sammenligne tider. Den lar deg også hoppe over dialogen i spillet, for fokuset er ene og alene å komme seg fra A til B.
Musikken er noe for seg selv. I begynnelsen kan man nesten tro at man sitter å spiller et faktisk NES-spill, jo mer man spiller jo flere lag legges på musikken og den blir hjertepumpende og mystisk ut ifra hvor du oppholder deg i spillet. Lydeffektene er akkurat som de burde være for et spill med dette utseendet. Veldig retro.
Grafikken er der spillet virkelig skinner. Ja, det ligner på NES, men det er lagt på effekterog detaljer som den 30 år gamle maskinen aldri kunne fått til. Store flotte bakgrunner som beveger seg, og effekter som gjør at deler av spillet, som NES-spill, oppfører seg rart. Nesten som at spillet har feil og mangler. Disse tingene er gjort med vilje, ikke bare for å gi en nostalgisk følelse, men for blant annet å skjule hemmeligheter. Alt dette er med på å gi en slags dybde og nyvinning til det hele. Mens spillet føles gammeldags er det nok av nyvinninger til at man ikke drukner i nostalgi, noe andre spill i samme stil kunne tatt lærdom av.
Det er derimot vanskelig å snakke om spesifikke ting i Axiom Verge, fordi det rett og slett må oppleves. Det er ingen opplæring ved starten som man kanskje er vant med fra andre spill. Noen av funksjonen blir ikke en gang nevnt før du finner ut av det selv, men det er derimot dette som er gøy. Altfor ofte holder spill deg i hånden hele veien og geleider deg fra sted til sted, i Axiom Verge derimot handler det ene og alene om å utforske og finne løsninger på problemer du møter. Du er alene, akkurat som Trace i spillet. Ja, du får beskjed om hvordan du bruker en ting du har plukket opp, men det er redusert ned til å si at X-knappen gjør noe.
Axiom Verge er som sagt laget av én mann. Han har helt alene jobbet i fem år med spillet. Alt av grafikk, lyd, musikk, animasjon og programmering er det han som står bak. En imponerende bragd i en verden av AAA-titler som koster hundrevis av millioner kroner å produsere. At spillet er så utrolig gøy gjør det desto mer imponerende. Alle med respekt for seg selv, og alle som kaller seg for en "gamer" må spille Axiom Verge. Spillet er fantastisk, og du kommer ikke til å angre.